Kenen vastuulla ilmastonmuutoksen hillitseminen on?
Tämä on ihan perimmäinen kysymys.
Tähän ei kauhean helppoa vastausta tietenkään ole,
mutta kyllä jos yksi taho pitää sanoa, niin kyllä sanon, että se on valtiot.
Valtiot kuitenkin luo ne raamit ja puitteet, joissa yhteiskunnat toimii,
eli joissa kaupungit ja yritykset ja ihmiset toimii, eli suurin vastuu on kyllä valtioilla.
Mutta sitten taas yrityksillä on erittäin suuri vastuu siinä myöskin,
että jos se tietää, että oma toiminta kiihdyttää ilmastonmuutosta,
niin ehdottomasti sitä toimintaa pitää sitten muuttaa.
Mutta sitten taas loppupelissä, jos katsotaan valtioiden tai yritysten toimintaa,
niin kaiken taustallahan on ihmiset eli me yksilöt.
Eli ehkä se kuitenkin lähtee myös hyvin pitkälle sieltä yksilötasolta,
yksilöt on kuitenkin poliittisia päättäjiä, yritysjohtajia.
Kaikkia tasoja tarvitaan.
Varmasti suuri muutosvoima on ja suurin vastuu on valtion.
Mutta pitää aina muistaa, ketkä siellä valtiossa niitä päätöksiä tekee.
Pitäisikö vastuun jakautumisessa ottaa huomioon valtioiden ja maanosien välisiä eroja?
Kyllähän se jollain tavalla tuntuu eettisesti oikealta ja reilulta,
että yleensä, oli ongelma mikä tahansa, niin ne,
ketkä ongelman ovat aiheuttaneet, ovat myös etujoukoissa ratkaisemassa sitä.
On ihan käsittämätöntä, jos me vaaditaan toimia joiltain kehittyviltä mailta,
jotka ovat vasta nyt nousemassa tälle elintasolle
tai ylipäätään ihmiset pääsemässä elämän syrjään kiinni,
niin eihän he pysty tekemään niitä toimenpiteitä.
Meidän pitää itse vähentää päästöjä.
Mutta meidän pitäisi myös auttaa näitä köyhiä maita.
Kaikkien.
Mielelläänhän kaikki aina siirtää sitä vastuuta toisille,
mutta sehän ei enää auta etenkin tässä tilanteessa.
Voisi sanoa, okei jos 20–30 vuotta sitten,
sen verranhan tästä puhutaan kansainvälisesti jo,
eli tämä ei ole mikään uusi asia.
Niin jos silloin yksi toimija olisi ruvennut selviin toimenpiteisiin,
niin oltais saattanut selvitä sillä.
Nythän ollaan siinä, että
mun on vaikea ymmärtää sitä keskustelua,
että toiset sanoo, että yksilöiden pitää toimia
ja toiset sanoo, että ei kun valtioiden pitää toimia
ja seuraavat sanoo, että ei kun yritysten pitää toimia.
Jos joku näistä kolmesta tässä vaiheessa ei rupea toimimaan,
niin tämä on menetetty tämä peli.
Meillähän on Suomessa tämä keskustelu,
että pahat kiinalaiset ja pahat intialaiset ja jotain, mutta kun katsotaan niiden päästöjä,
tai vielä enemmän kun katsotaan niiden hiilijalanjälkeä per nuppi,
niin kyllähän se silloin kääntyy hyvinkin ympäri se kuva.
Silloin me ollaan Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa ne pahikset.
Ja totta kai kiinalaisten pitää miettiä,
miten ne pärjää vähemmällä hiilivoimalla,
ja sitähän ne miettiikin tietysti, mut se on pitkä prosessi.
Mutta ihan absurdia sanoa tavallaan,
että meidän ei tarttis tehdä mitään, koska mehän ollaan,
jos katsotaan historialliset päästöt, niin silloinhan Kiina on edelleen aika pieni tekijä.
Senkin takia länsimaiden rooli on kyllä erityisen suuri siinä.
Lisäksi tulee vielä se, että täällä on ehkä nyt
paremmin resursseja kuin ennen kehittää ratkaisuja.
Jos ilmastonmuutos johtuu pääasiassa ihmisen toiminnasta
niin kuin se epäilemättä johtuu,
niin silloin ilmastonmuutoksen syyt on sisäänrakennettuna meidän elämäntapaamme.
Koko ihmiskunnan ja tietysti ennen kaikkea teollistuneiden maiden
elämäntavan pitää muuttua.
Mutta niin kuin ollaan nähty, niin tässäpä se tenkkapoo tuleekin.
Päättäjät kyllä mielellään lentelevät Balille ja Brasiliaan keskustelemaan ilmastonmuutoksesta
ja asettavat toinen toistaan kunnianhimoisempia tavoitteita päästöjen vähentämiselle.
Mutta sitten kun törmätään siihen, että miten tämä vaikuttaa meidän jokapäiväiseen elämäämme,
liikkumisen tai energian hintaan tai energian käyttöön laajemminkin,
niin huomataan, että tämä onkin helpommin sanottu kuin tehty.
Kyllä vastuu kuuluu kollektiivisesti meille kaikille,
mutta tätä asiaa ehkä lähestytään vähän liikaa moraalisen vastuun
ja syyllisyyden näkökulmasta.
Esimerkiksi niin kuin eilen saatiin lukea uutisissa, Kiina rakentaa enemmän uutta hiilivoimaa,
kuin mitä muu maailma pystyy yhteensä vähentämään.
Tämä nähdään helposti oikeudenmukaisuuskysymyksenä.
Koska teollistuminen on alkanut Euroopasta ja Pohjois-Amerikasta
ja koska ilmastonmuutos on pantu tavallaan alulle näissä maissa,
niin silloin suurin vastuu kuuluisi myös näille alueille huolimatta siitä,
että ne ovat jo varsin onnistuneesti useiden vuosikymmenten aikana
pystyneet hillitsemään omien päästöjensä kasvua tai jopa vähentämään omia päästöjään.
Ensinnäkin maailmanlaajuisesti ajatellen, joka on usein ollut esteenäkin ilmastosopimuksille,
että nimenomaan tästä on kiistelty, että kenen vika tämä on ja kenen pitäisi asia fiksata.
Kai se on aika oikein sanoa, että kyllähän tämä on Amerikan ja Euroopan vika,
mutta tätä ei voi ratkaista ilman Kiinaa.
Mä luulen itse asiassa, että viimeisen kymmenen vuoden aikana tärkein myönteinen uutinen on ollut se,
että Kiinan kommunistinen puolue on alkanut ajatella näin kuin mä äsken sanoin.
Eli vaikka he lähtee siitä, että tämä on lännen aiheuttama ongelma,
mikä pitää paikkansa, jos katsoo kumulatiivisesti,
että paljonko vuosisadan aikana on päästöjä sinne ilmakehään jätetty.
Niistähän valtaosa on länsimaiden päästöjä vielä pitkään.
Mutta sitten taas tällä hetkellä, jos halutaan kääntää suunta, niin siinähän täysin
hallitsevaa on se, että mitä Kiina tekee.
Onneksi siellä on alettu tekemäänkin.
Tämä on se maailman maiden tasolla.
Sitten jos ajattelee toisessa ulottuvuudessa, että
onko se vastuu sinulla ja minulla yksilöinä vai edustuksellisen demokratian päättäjillä,
niin ensinnäkin se on minusta vähän sellanen kvasikysymys,
koska mehän nyt ollaan järjestäydytty demokratiana sen takia, että on todettu,
että monia asioita kuten ilmastonmuutokseen reagoimista
on järkevämpi päättää yhteisin toimin niin,
että kaikki tekee yhdessä sovitut säännöt, sen mukaisesti.
Se on tavallaan tapa ottaa vastuuta ihmisinä,
että me ohjaamme päättäjämme, ne kansanedustajat ja ministerit tekemään oikeita päätöksiä.
Ja se on tavallaan ketju, eikä niin, että vastuu olisi ainoastaan kansanedustajilla
tai vastuu olisi ainoastaan kuluttajilla itsessään.
Aika kauan on keskittynyt yksilön vastuuseen.
Se, mitä aiemmin sanoin siitä, miten se näkyi koulussa.
Kyllähän se oli tosi vahvasti semmonen, että käy lyhyesti suihkussa,
kulje bussilla, tämmönen kysymys.
Ja se ehkä on suurimpia syitä, miksi historiallisesti meillä on ehkä ollut
vähän vääristynyt suhde siihen.
Sehän on ihan tietoisesti alun perin koitettu kääntää siihen,
että me yksilöt mitataan meidän hiilijalanjälkeä ja keskitytään siihen.
Ja siitä on tullut se vallitseva retoriikka,
mikä vaikuttaa tosi vahvasti yhä tänäkin päivänä,
vaikka sekä tieteen että siihen nojaavan omankin näkemyksen mukaan
meidän olisi paljon tärkeämpi puhua niistä rakenteista,
mitä me muutetaan ja siitä,
että se vastuu ei koskaan saisi olla pelkästään yksilön.
Meidän yksilöiden mahdollisuudet myös vaikuttaa on tosi rajalliset.
Se riippuu tosi paljon siitä, että missä sä asut
tai kuinka paljon sulla on rahaa käytettäväksi
tai onko, jos puhutaan nuorista, edes mahdollisuus vaikuttaa
sellaisia valintoihin sun arjessa, mitkä on niitä oleellisimpia.
Sen mukaan meidän taas pitäisi yhteiskuntana hoitaa tämä
ja tehdä ne valinnat helpoiksi ja tavallaan itsestään selväksi,
ettei esimerkiksi se yksi ihminen joudu siellä kaupassa käymään
sitä taisteluihin mielessään, et voinko mä tehdä näin.
Koska tällä hetkellä siellä voi tehdä tosi vastuuttomia valintoja,
mutta ketään ylempänä ei kanna niistä vastuuta.
Koko ajan tästä puhutaan enemmän, mikä on tosi hyvä asia.
Toisaalta mua ehkä vähän häiritsee se, että se on semmoinen ehkä aikajana,
minkä toisessa päässä on se yksilö ja toisessa päässä se yhteiskunta.
Eihän se kuitenkaan niin mene, vaan ne molemmat vaikuttaa tietysti myös toisiinsa.
Jos miettii sitä kauppaa, niin totta kai sekin vaikuttaa yhteiskuntaan,
jos ihmiset alkaa yksilönä valita sieltä vaikka lihan sijaan jotain muuta.
Ja samaan aikaan taas se, jos sitä muuta tuodaan tarjolle
ja sen hinta laskee ja se on ensisijainen vaihtoehto, niin se vaikuttaa.
Ehkä se on enemmän semmoinen kehä, missä molemmilla on vaikutus toisiin.
Se liian usein ehkä unohtuu ja toisaalta tekee varmasti, ihan ymmärrettävästi,
monelle tosi ahdistavaa siitä keskustelusta, että tuntee riittämättömyyttä siitä,
että mikään ei ole loppujen lopuksi oikein ja mitä mä voi tehdä,
onko sillä mitään väliä, mitä mä valitsen.
Ja se taas on tosi surullista, koska se ei edistä mitään kautta
kummankaan, ei sen yksilön eikä niiden rakenteiden muutosta.
Pitäisikö vastuuta jakaa jollakin tavalla yksilöiden välillä?
Pitää kyllä ihan ehdottomasti, että kuitenkin kyllähän varakkaammat ihmiset
aiheuttaa paljon enemmän päästöjä kuin vähävaraisemmat.
Ihan ehdottomasti mä itse näen, että meidän pitäisi ja kannattaisi kohdistaa
nämä toimet ja ehkä vaatimuksetkin varakkaisiin ihmisiin,
koska heillä on myöskin varaa tehdä niitä kestäviä valintoja,
jotka tänä päivänä ikävä kyllä välillä ovat kalliimpia
kuin tämmöiset kestävät ja vähemmän päästöjä aiheuttavat.
Kyllä, yksilöiden väliset erot totta kai myös.
Kyllähän meillä selvästi ensinnäkin hiilijalanjälki korreloi
todella hyvin tulotason, vaurauden ja tällaisten asioiden kanssa.
Se on selvä. Ja erilaisia lukuja siitä,
että kuinka ison osan päästöistä rikkain kymmenen prosenttia, viisi prosenttia,
yksi prosentti suhteessa tuottaa, niin on ihan selvää, että siinä on ihan jäätävä epätasapaino.
Sitten onkin vaikeampi kysymys,
ja tämä on oikeasti minusta tosi vaikea problematiikka,
että missä määrin itse asiassa meidän globaali talousjärjestelmä on
ikään kuin rinnakkaistuote tämmöiselle fossiili-intensiivisille fossiilitaloudelle
ja missä määrin se on erillään siitä.
Missä määrin näitä pitää käsitellä erillisinä tai samana asiana?
Mä en ihan kaiken lukemani perusteella allekirjoita suoraan sitä,
että meidän täytyy muuttaa täydellisesti meidän talousjärjestelmä,
jotta me voidaan ratkaista ilmastonmuutos.
Mutta toisaalta on myös jengiä, joka argumentoi sen puolesta aika hyvin,
että se ei ole minusta ihan päätön ajatus sekään.
Enemmän huoli liittyy siihen, että mä en tiedä, että riittääkö,
sanotaan näin, että en julistaisi kapitalismia kuolleeksi,
kun me ei olla edes yritetty valjastaa sitä ratkaisemaan tätä ongelmaa tosissaan vielä.
En usko enää, että tämä ongelma on ratkaistavissa,
jos sekä valtioiden välisiä ja että valtioiden sisäisiä eriarvoisuuksia
ei saada aika isosti paikattua.
Pitäisikö yksilöiden välisiä eroja ottaa huomioon?
Kyllä silleen muutenkin pitäisi ottaa,
että kun tämähän on ongelma, mihin ei ole mitään sellaista teknistä ratkaisua,
vaan ainoa pitkällä tähtäimellä toimiva ratkaisu tähän
ja muihin tämmöisiin kestävyyskriisin osasiin on se, että opetellaan elämään niin,
että tämmöiselle toiminnalle ja sen aiheuttamille vahingoille
on selkeät rajat ja niissä myös pysytään.
Uskoakseni tämä ei tule onnistumaan, jos elämme semmoisessa yhteiskunnassa,
missä ihmiset on hyvin eriarvoisia,
koska se luo toisaalta sellaisen kannustimen tavoitella aina koko ajan lisää
ja se luo sellaisen mekanismin,
joka käytännössä pakottaa tähän kilpajuoksuun.
Tässä nyt ehkä mä joudun myös omaa identiteettiäni vähän tarkastelemaan.
Mä olisin ehkä 15 vuotta sitten sanonut vielä voimakkaammin,
että yksilön kuluttajana kuuluu olla vain rationaalinen agentti,
joka valitsee hinta-laatusuhteeltaan parhaat palvelut ja tuotteet itselleen
lyhyen tähtäimen, oman ja perheensä edun näkökulmasta,
eikä yritä optimoida koko maailmankaikkeutta,
ja sitten se on nimenomaan meidän tehtävä asettaa hinnat sellaisiksi,
siis hinnoitella ulkoisvaikutus yhteiseen ilmakehään ja meriin niin,
että se yksilön oma valinta ikään kuin kääntyy kokonaisuuden eduksi.
Vähän kuin Adam Smithin hengessä, että näkymätön käsi on siitä just ovela,
että sillon kun jokainen optimoi sitä, maksimoi oman etunsa,
niin tuleekin maksimoineeksi koko yhteiskunnan edun.
Tämä markkinatalouden voittokulun perusajatus.
Mutta kyllä täytyy myöntää, että jotenkin ehkä sitä tässä vanhemmiten alkaa ajatella,
että tämä ihmisten psykologia ehkä pilaa hienon matemaattisen teorian
ja sikäli tämä on sotkuisempi yhtälö.
Kyllähän käytännössä tarvitaan myös semmoista kuluttaja-aktivismia,
joka sitten ohjaa ja on nyt ohjannutkin valtavan paljon yrityksiä omalta osaltaan
myöskin tarjoamaan kuluttajien haluamaan tunteeseen vastauksia sillä,
että he tekevät myös ympäristötekoja.
Ja totta kai siinä on paljon tämmöistä näennäistä viherpesua,
mutta siitä myös sitten vastaavasti jää kiinni pikkuhiljaa.
Ja se taistelu on hyvin tärkeä myös.