Minusta turve on tosi kiinnostava keissi tällä hetkellä.
Siitä tullaankin kiinnostaviin kysymyksiin,
jotka ei ole hirveän yksiselitteisiä.
Jos ihminen on investoinut viisi tai kymmenen vuotta sitten turvetuotantoon,
mikä hänen oma vastuu siinä tilanteessa on.
Mä en osaa ihan suoraan sanoa,
mikä on oikea vastaus,
mutta se on musta hyvä kysymys.
Kyllä kaiken järjen mukaan viisi tai kymmenen vuotta sitten on ollut ihan selvää,
että meidän turvetuotanto,
että sillä ei ole tulevaisuutta nykymittakaavassa,
sen polttamisesta täytyy luopua.
Luonnontieteellisestä näkökulmasta se ollut musta ilmeistä jo silloin.
Sitten voidaan kysyä,
onko se silloin enemmän sen tuottajan vastuu,
vai päättäjien,
jotka on edelleen ylläpitäneet kannustimia tuottaa sitä ja tällaisia asioita.
Ne on oikeasti,
sanotaan että hyviä kysymyksiä.
Mutta sitten ehkä korostaisin sitä,
että syyllisen jahtaaminen ei ole mielekäs suunta ylipäänsä tehdä sitä,
vaan enemmän se,
että jotta me voidaan saada reiluksi koettu muutos,
niin vastuunjakoa täytyy miettiä.
Mutta se,
että etsitään syyllisiä,
se ei ole järkevää,
koska se ei käynnistä mitään hyödyllisiä yhteiskunnallisia tai psykologisia prosesseja uskoakseni,
Varmaan monet näkee siinä haasteena,
että jotkut työpaikat saattaa hävitä,
toisaalta pitää muistaa,
että myös tulee jotakin työpaikkoja lisää.
Mutta se,
että jos ei tehdä mitään,
niin sitten voi olla,
että kenelläkään ei ole mitään työpaikkaa.
Sekin pitää hyväksyä.
Ja joka tapauksessa tapahtui ilmastossa niin tai näin,
niin valtava määrä työpaikkoja muuttuu koko ajan turhiksi,
ja syntyy muuta työtä muualla.
Se on tässä niin yksinkertainen asia,
että sitä ei nyt kannata mun mielestäni hirveästi murehtia tässä ilmastomielessä,
että työpaikkoja häviää.
En nyt oikein keksi mitä.
Turvepeltojen käyttö muuttuu.
Monta muutakin asiaa muuttuu jatkuvasti.
Ollaan ilmaston kannalta siinä pisteessä,
että ei meillä oikein olisi mitään valittavaa,
vaan se vähin, mitä me voidaan tehdä,
on että toimittaisiin nyt heti.
Kyllä se näkyy esimerkiksi myös siinä, että nyt me puhutaan paljon turpeen alasajosta,
mikä olisi munkin mielestä tosi olennaista,
sitten samaan aikaan puhutaan siitä,
että totta kai se on iso isku semmoisille alueille,
missä tämä on suurin elinkeino.
Eihän ketään haluaisi olla siinä asemassa,
että sulta viedään sun elinkeino.
Toisaalta siinä näkyy mun mielestä aika karulla tavalla se,
että jos oltais tehty tämä joskus 20–30 vuotta sitten,
oltais voitu ajatella,
että meillä on tämmöinen vähintään kymmenen vuoden siirtymäaika.
Se olisi todennäköisesti ollut ilmaston kannalta ihan kohtuullinen valinta.
Mutta sitten kun,
etenkin sen alan etujärjestöistä on aika pitkään lobattu sen puolesta,
että tätä siirtymää ei tehdä.
Ja nyt kun ollaan siinä pisteessä,
että meillä ei ole oikein enää vaihtoehtoja,
on päätetty, ei vielä luopua,
mutta vähentää sitä energialähteenä,
jolloin tavallaan kärjistyy se,
että nyt ollaan tosi huolissaan siitä,
että miten nämä ihmiset pärjää,
mikä on tietysti ihan oikeutettu huoli,
mutta siinä näkyy myös se,
että olisiko kannattanut toimia silloin aiemmin.
Se on minusta ehkä isoin ongelma,
että jos kysyt ketä pitäisi kuulla,
niin musta pitäisi kuulla mittakaavoja,
ja muistaa se siinä keskustelussa,
että jos nyt sanon esimerkin,
en yhtään halua väittää,
etteikö vaikkapa turpeesta luopumisen kohdalla
ole syytä huolehtia oikeudenmukaisesta siirtymästä,
totta kai niiden ehkä noin viiden tuhannen ihmisen osalta,
jotka Suomessa tällä hetkellä työskentelee turpeennoston ja polttoturpeen käytön parissa.
Mutta sitten jos ajatellaan,
että kuinka paljon meillä on rakennemuutoksia käynnissä,
vaikka terästeollisuudessa,
metsäteollisuudessa tai palvelualoilla,
vaikka kaupan alalla,
jossa sata tuhatta työpaikkaa heilahtaa,
jos siirrytään automaattikassoihin,
tai ruoan verkkokauppaan,
mikä on trendejä.
Puhutaan siitä,
että maan tasolla tämä on sen kokoinen porukka,
joka ihan luontaisesti ammattien vaihdosten takia,
kymmenessä vuodessa,
jatkuvasti vaihtaa tämän kokoinen porukka ammatista toiseen,
jota ei enää olekaan.
Se on sopeutumiskysymys.
Mutta keskustelussa voi olla,
että se tuleekin yhtäkkiä kaiken keskiöön,
että ei voida missään nimessä tehdä muutosta,
koska tässä on nyt ikään kuin yksi tai kolmasosaprosentti Suomen työvoimasta,
on tässä työskentelemässä,
ja se pitää ikään kuin säilyttää pysyvästi.
Nyt pitää turpeesta oppia se,
että mikä sitten tulee olemaan seuraava turve.
Esimerkiksi ruoantuotannossa tulee muutoksia.
Mun mielestä siitä pitäisi nyt puhua niiden henkilöiden kanssa, ketä se koskee,
ja antaa heille aikaa varautua,
ettei kymmenen vuoden päästä löydetä toista turvetta,
eli vaikka jotain tietynlaista maataloutta samoissa ongelmissa.
Otetaan vaikka tämä turve,
niin kyllä siinä pallotellaan sitä vastuuta,
että kun on sitouduttu.
Se on vaan ajankohtaisin esimerkki,
mielestäni se ei ole kaikkein edes oleellisin,
mutta nyt ajankohtaisena esimerkkinä.
On selvästi sanottu,
että on se poliittinen tahtotila mihin mennessä turvetuotanto puolitetaan.
Se on hallitusdokumentissa,
joka, jos sitä ei noudata,
niin silloin tavallaan sillä ei ole mitään merkitystä.
Sitten millä keinoilla siihen päästään,
niin siitä on hirveän vaikeaa sitten ottaa vastuuta,
että okei,
antakaa nyt ne siirtymäfyrkat tänne,
hoidetaan homma.
Se olisi vastuun ottamista.
Vastuun pallottelua on se,
että ei me nyt, huoltovarmuus,
tässä on teille huoltovarmuuspallo,
palautamme pallon sinne.
On se toisaalta aika kohtuutonta,
että kuinka vähän porukkaa on turvesektorilla töissä,
ja kuinka hirveätä haloota siitä pidetään,
että ei voida lopettaa.
Vastaavasti tai vielä hurjempi,
tämä Saksan ruskohiilen tuotanto.
Siinä on suhteessa vielä pienempi porukka,
jota se koskee,
ja kauhea huuto.
Ja se huutohan tulee yrityksistä,
ei niinkään ihmisistä.
Eli jos oot lähtenyt semmoiseen kestämättömään bisnekseen,
niin ei kai nyt sen takia sitä tulevaisuutta tarvitse pilata,
että jotkut on valinnut väärän bisneksen itselleen.