Entä kohtuullisuus omassa elämässäsi? Elätkö omasta mielestäsi kohtuullista elämää tai missä määrin?
Kyllä mä ajattelen, että
mä semmoista suhteellisen kohtuullista.
En kuvittele olevani mitenkään täydellinen ja tiedostan myös,
että on asioita missä voisi tehdä enemmän ja paremmin.
Jotenkin ajattelen,
että se koostuu siitä,
että syö melkein vegaanisesti,
ei matkusta lentäen ainakaan lomien takia.
Ehkä ironista, että mä
esimerkiksi nuorten ilmastodelegaattina lensin enemmän yhden vuoden aikana varmaan
kuin koskaan aiemmin.
Mutta olihan nekin valintoja,
ei ketään tietenkään siihen pakottanut,
mutta toisaalta ne oli ehkä tehtäviä johon joku muu olisi lentänyt,
jos mä en olisi sinne lähtenyt.
Ja myös,
että siellä oli ne nuoret mukana,
ehkä jossain määrin oli arvokasta,
versus siihen mitä se tuottaa.
Mutta kyllä mä yleisesti koen, että oon löytänyt semmoisen tasapainon,
ei tosiaan mikään täydellisyyden,
mutta mikä mahdollistaa mun mielestä ihan hyvän elämän,
mutta kuitenkin semmoisen,
ettei se veisi sitä hyvää keneltäkään muulta pois.
Sovellan.
Mutta kaikissa näin ei ole.
Meillä on ihan liian suuri asunto.
Nyt korona on korvannut matkustamisen,
sitä ennen matkustaminen oli mun hiilijalanjäljessä ihan törkeän iso piikki ihan rakenteellisista syistä,
että paremman puoliskon vanhemmat asuu Ranskassa.
Ruoan suhteen mulla ei ole enää paljon mitään tehtävissä,
eli siinä olen tavallaan ”much more sufficiently is difficult”.
Muissa tavaroissa ja palveluissa varmaan aika lähellä,
tietotekniikkaa lukuun ottamatta,
kun on teini-ikäistä nuorisoa, niin siitä ei vaan nykymaailmassa ei vaan pysty kohtuudella välttämään.
Jos nyt jakaa neljään osaan, niin yhdessä olen maksimioptimissa,
ja sitten liikkumisessa paranemaan päin,
asumisessa tarvitsisi tehdä – pitäisi muuttaa,
ja sitten muissa tavaroissa ja palveluissa tätä yhtä merkittävää luokkaa lukuun ottamatta,
niin homma on aika hyvin hanskassa.
Kuljen kaikki mahdolliset matkat polkupyörällä,
en syö lihaa,
en heitä ruokaa koskaan roskiin,
ostan mahdollisimman isoja pakkauskokoja.
Tämänkaltaisia pieniä asioita,
jotka eivät oikeastaan tee elämää juurikaan vaikeammaksi.
Varmaan jossain määrin.
Vähemmälläkin varmasti pärjäisi,
esimerkiksi eläintuotteiden syömistä voisi vieläkin vähentää.
Ei se hirveän reilua ole niidenkään syöminen.
Mutta varsinkin tällä hetkellä niin ei tässä hirveesti kulutustakaan tule tehtyä.
Juuri tällä hetkellä elämä onkin aika kohtuullista.
Mainitsit tuossa aikaisemmin, että perheesi on tehnyt hiilijalanjälkitestin.
Mitä ajatuksia ja keskustelua siitä syntyi?
Kyllähän me silloin kun niitä ekan kerran tehtiin edellisessä asunnossa vielä,
jossa oltiin kaukolämmössä kiinni,
niin meillä on nyt jo kahdeksatta vuotta ollut täyssähköauto perheen ainoana ajoneuvona.
Kyllä mä luulen,
että se itse asiassa vaikutti siihen,
että lopetettiin joskus,
mitähän siitä tulisi,
etten sanoo väärin,
mutta neljä-viisi vuotta sitten on viimeksi varmaan vapaa-ajan matkaa lennetty.
Että sekin kristallisoi se laskentatapa sen,
että yhdellä lomamatkalennolla pystyy oikeastaan tuplaamaan vuosittaisen hiilijalanjälkensä.
Ollaan sitten siirretty siihen,
ettei me kerta kaikkiaan olla sitä tehty.
On sitten menty muilla keinoilla ne vähät matkat, mitä nyt on.
Toki siis myönnän,
että työelämässänihän olen tietysti lentänyt eri syistä.
Ja sitten toinen on se,
että kaukolämmön jalanjäljen rooli kaupunkiasumisessa havainnollistuu,
varsinkin jos autona on sähköauto tai ei ole autoa kotitaloudessa,
niin se kasvaa siinä niin hallitsevaksi.
Kyllä se on vaikuttanut sitten siihen,
että kun asunnonvaihtokin oli ajankohtainen,
oli voimakas kiinnostus siihen.
Meillä on nyt ilma-vesilämpöpumppu talossa,
jota nyt asutaan,
joka tuottaa suurimman osan lämmöstä siihen.
On haettu sitä ratkaisua siltä puolelta, ehkä mäkin
osittain hiililaskentojen perusteella,
havahduin siihen,
että nimenomaan lämmityksen murros on tämän vuosikymmenen iso juttu,
kun sähkö on jo Suomessa onneksi varsin vähähiilistä.
Ja liikenne on tietysti toinen kuvio,
mut siinä eletään ehkä pidemmillä elinkaarilla noiden autojen suhteen,
että se on ehkä 2030-luvun juttu.
Ja sitten sitäkin suurempi määrä hiilidioksidia Suomessa syntyy nimenomaan tässä lämmityksessä,
ja siinä voidaan tehdä murros,
ilman että ihmisten elämäntapaa tarvitse muuttaa,
kun vain se ikään kuin back-office muuttuu,
eli millä tavalla koneistossa syntyy se lämmitys putkiin.
Nämä oli varmaan niitä keskeisiä.
Kyllähän toki sitten vielä kolmantena ruoka.
Että tavallaanhan sitä voi tiivistää vähän niin,
että useimmilla meistä se oma henkilökohtainen ilmastoystävällisyys riippuu siitä,
miten lämmität,
miten liikut ja miten syöt.
Ja siltäkin osin itse asiassa on vaikuttanut kyllä meillä viimeisen viiden vuoden aikana,
että me ollaan minimoitu lihan osuutta meidän kotona tehdyn ruoan ruokavaliossa.
En lähde siis mitenkään sanomaan,
että lihan syöminen tai maidon juominen olisi Suomessa mitään paheksuttavaa välttämättä,
eikä me esimerkiksi maitotuotteiden käyttöä olla edes lähdetty vähentämäänkään.
Mutta kyllähän se selvää on,
että kuitenkin ihmisen ei tarvitsisi syödä sitä määrä lihaa,
mitä suomalaiset keskimäärin syö.
Ja tämän päivän tuotantotavoilla,
niin lihan hankkiminen on hiilijalanjälkiongelma ja pinta-alaa vievä kysymys,
ja on järkevää silloin korvata sitä muilla.
Voi sanoa, että olisi varmasti ollut paljon helpompaa,
jos oltaisiin sitä asiaa lähdetty tekemään 12 vuotta sitten, kun ensimmäinen lapsi syntyi,
koska sen totuttaminen sitten jälkeenpäin siihen,
että on vähemmän jauhelihaa ja enemmän tofua,
on sitten haastavampi.
Mulle on ollut esimerkiksi tärkeä asia,
että mä pystyn elämään ilman autoa.
Sitten minulla on nyt menossa semmoinen mielenkiintoinen juttu, että kun
mä syönyt aika paljon juustoa tähän asti,
mutta viimeksi lääkäri sanoi,
että pitäisikö sun kokeilla ilman juustoa puoli vuotta.
Nyt minä kokeilen ilman juustoa puoli vuotta.
Niin hyvin menee.
Sehän on ilmeisesti niin,
että ihminen on tottunut siihen elämään, mikä on,
mutta ihan hyvin kyllä tottuu johonkin muuhunkin.
Että just sen takia,
tommoinen ikään kuin muutosvastarinta,
tai se,
että sitä muutosta on vaikea kuvitella,
jos ymmärtää,
että se on tarpeellinen,
niin en usko, että ihminen tulisi paljon onnettomammaksi siitä muutoksesta.
Se on vain eri juttu.
Ja koronahan myös meille osoittaa,
nyt sitten ei ollutkaan yhtäkkiä pakko käydä Thaimaassa tai missä lie.
Onhan se myös tuottanut paljon ikäviä asioita,
mutta kuitenkin
jotain muutoksia on tapahtunut,
mitä nyt ilmeisesti on ihan OK.
Jännityksellä odotan miten käy,
kun se loppuu,
rupeaako jengi ihan samassa mitassa taas lentämään, vai onko joku hoksannut,
että lähempi lomakin voi toimia.
Mä oon varmasti menossa oikeaan suuntaan,
mutta varmasti mun kulutus on,
jos katsoo kulutusta,
niin se varmasti on liian suuri.
Mehän Sitrassa tehtiin tämmöinen Elämäntapatesti,
millä pystyy karkeasti laskemaan oman elämänsä hiilijalanjäljen.
Meidänhän pitäisi vuonna 2030,
sen hiilijalanjäljen pitäisi olla noin kolme tonnia vuodessa suomalaista kohti.
Mulla on itselläni nyt vähän alle 5 tonnia,
eli mä en elä ainakaan 2030 vuoden kestävää elämäntapaa vielä.
Onhan se aika hyvä tulos. Se on ihan hyvä tulos.
Ja sitten se,
mikä ehkä vähän hävettää myöntää,
mutta joskus aikaisemmin edellisessä elämässä,
kun olin teollisuuden palveluksessa ja jouduin lentämään,
niin mä laskin takautuvasti sen,
niin mulla oli melkeinpä 30 tonnia vuodessa.
Mitä kohtuullinen elämä tarkoittaa käytännössä sinulle?
Mun mielestä, nyt menen aika syvälle,
mutta mun mielestä se tarkoittaa,
ei välttämättä sitä,
että mitä ostaa tai hankkii,
vaan se tarkoittaa ihan sitä,
juuri sen perimmäisen asian pohtimista,
että mistä onnellisuus tulee.
Että sillä tavalla,
jos siihen pystyy puuttumaan,
ja jokainen käymään sen keskustelun itsensä kanssa,
että mistä se onnellisuus ja hyvinvointi tulee,
niin sillä voi saavuttaa pysyviä muutoksia.
Jos mä tänä päivänä saan valita mihin aikaani käytän,
niin ei mua kyllä kovin helposti saa minnekään shoppailemaan tai kauppoihin,
tai välttämättä ei ehkä kahvillekaan.
Kyllä mielelläni kutsun ihmisiä kotiin,
ja sitten mennään ehkä metsään kävelemään,
tai tehdään puutöitä tai jotain tällaista,
ja se on aika makeeta.
En tiedä oonko ollenkaan hyvä esimerkki kohtuullisesta elämäntavasta,
mutta musta sitä vois ehkä jotenkin,
sen materiaalisen kautta ei edes välttämättä tule hedelmällisintä ajatusta,
vaan sen suhteen,
että perustuuko oman hyvinvoinnin ja mielihyvän ja onnellisuuden tavoittelu
kasvavaan materiaaliseen jalanjälkeen vai ei.
Jos vastaus on ei,
niin sitten se on aika paljon parempi asema.
Toki jos se perustuu siihen,
että olet jo saavuttanut tosi paljon,
tai käyttänyt jo tosi paljon päätäksesi tietylle tasolle,
sekin on sitten ongelmallista.
Mutta lähtökohtaisesti ajattelisin sitä kautta,
että jos pystyy elämään niin,
että se ei ole materiaalisen lisän tavoittelua,
niin hyvä,
se on hyvä lähtökohta varmaan sille.
Mutta missä ne rajat tarkalleen menee,
niin tosi vaikea sanoa.
Kun vaikuttaa niin moni asia myös sen suhteen,
että mitkä ne rakenteet ympärillä on.
Usein me nostetaan kohtuullisen elämän,
tai ekologisen elämän esimerkki on tyypillisesti musta lehtijutussa joku tyyppi,
joka asuu Kajaanin metsässä,
jossain mökissä ja kasvattaa omia nauriita,
ja sitten kertoo siellä,
kuinka tämä on hyvä
päästä irti kulutusyhteiskunnan oravanpyörästä.
Mutta sitten jos kaikki me tehtäis silleen,
niin käytännössähän me päädyttäisiin juurikin siihen tilanteeseen,
joka me yritetään tässä välttää.
Eli yhteiskunnallista romahdusta.
Se on vain esimerkki.
En sano,
että maakuopassa asuvat olisivat jotenkin väärässä.
Sehän on tosi esimerkillistä,
mutta se ei skaalaudu yhteiskunnan tasolle.
Tulee aina haaste siitä,
että mikään kohtuullisuuden kela ei välttämättä auta,
jollei meillä ole samalla myös yhteiskunta,
joka perustuu ja ohjaa yleisesti kohtuulliseen,
materiaalisesti kohtuulliseen elämään.
Silloin nuorena, kun me aloitettiin itsenäisinä maanviljelijöinä
mun vaimon kanssa, niin meillä ei tainnut olla kolmena ekana vuonna
yhtään lomapäivää, eikä se tuntunut yhtään ihmeelliseltä.
Me oltiin ihan tyytyväisiä, kun me saatiin siellä elellä
ja tehdä tilan töitä ja hoitaa lapsia.
Viikonloppuisin otettiin vähän rauhallisemmin,
mutta joka päivä piti jotakin tehdä.
Nyt se taas tuntuisi aika rankalta, jos pitäisi hypätä takaisin semmoiseen malliin.
Tai puhumattakaaan, että nyt mä ajan hienoa autoa ja mulla on autonkuljettaja,
ja silloin mulla oli joku semmoinen pieni lava-auto.
Ja olin tosi tyytyväinen kun mulla oli uusi lava-auto.
Mä sain sen joskus vaihdettua.
Eli kategorisoiminen on melko hankalaa tässä.
Onnellisuushan on tietysti se iso kysymys siinä,
että koska sä oot onnellinen.
Niin kuin sanoin, me oltiin onnelliset hyvin vähään nykyhetkestämme katsottuna,
mutta toisaalta taas se, mitä meillä silloin oli,
olisi ollut jonkun toisen silmissä aivan käsittämätön määrä maallista hyvää.