Suomessa toimii hirveän hyvin koko yhteiskunnan sisäinen koheesio ja keskustelu,
että me keskustellaan. Poliitikot ja talouselämä keskustelee, virkamiehet ja talouselämä keskustelee
ja yhteiskunnan eri keskittymät keskustelee hyvin ja sitä kautta
se ei ole ainakaan Suomen suurin ongelma, mutta tuota jossakin päin on toisella tavalla.
Onko ilmastonmuutoksesta tai sen tarvitsemista toimista ja vastuista suurta erimielisyyttä?
Minusta tuntuu, että talouselämä olisi valmiimpi merkittävämpiin askeliin
kuin mitä poliittiset päättäjät.
En mä usko, että suunnasta on sillä lailla erimielisyyttä, mutta ehkä toimien,
mikä olisi oikea sana, kovuus ei ehkä ole oikea sana, mutta toimien aggressiivisuudessa.
Onko suurta erimielisyyttä? Joo, ja ei.
Minusta ilmastonmuutos on sinänsä valtavirtaistunut
ja sen hillinnän tarvetta harva kyseenalaistaa enää.
Se ei ole minusta iso poliittinen voima tai yhteiskunnallinen voima.
Se on tietynlainen fringe, reunailmiö tietyssä skenessä.
ja kyllä mäkin saan vielä paljon fanipostia ihmisiltä,
jotka kertoo kovasti, kuinka tämä ei ole totta.
Kyllä se on olemassa, mutta ei se ole kauhean merkittävä.
Mutta erimielisyyttä minusta liittyy sitten käytännön päätöksissä
silloin, kun tavallaan lyhyen aikavälin taloudelliset intressit
ja sitten tämän asian ratkaiseminen joko koetaan tai nähdään olevan ristiriidassa
tai sitten jossakin tapauksessa varmasti ihan onkin ristiridassa,
niihin liittyy erimielisyyttä, miten painotetaan asioita.
Ja sitten on semmoisia, jotka on ehkä kaikkein hankalimpia, semmoiset kysymykset,
missä on myös erimielisyyttä fundamentaalisista kysymyksistä.
Minusta metsien hoito on yksi. Siinä kaikilla ei ole sama näkemys siitä esimerkiksi, mikä
on vaikka hakkuiden vaikutus, minkälainen olisi kestävä hakkuutaso ilmastomielessä.
Se on suomalainen kysymys. Vähän vastaavaa liittyy maatalouteen.
Miten suuri muutos maatalouden, sekä siinä, mitä tuotetaan, että miten tuotetaan,
miten suuria ne muutokset täytyy olla.
Nämä on suomalaiset, varmaan muissa maissa voi olla vähän omalaatuisensa asiat.
Nämä ovat sellaisia missä minusta tieteellinen tieto, sen kiistäminen on ihan merkittävä
poliittinen voima ja tekijä. Niissä on vielä duunia.
Moni eurooppalainen kansallismielinen puolue minun mielestäni valitsi hyvin epäviisaasti
sellaisen räyhälinjan suhteessa ilmastonmuutokseen muutama vuosi sitten
ja kiisti koko ilmiön olemassaolon.
Tietysti en itse ole mitään ilmastoasiantuntija
ja joudun luottamaan siihen, mitä minua viisaammat ihmiset kertovat asioista
tai ne, joiden voisi viran puolesta olettaa tietävän, miten asiat suunnilleen ovat.
Mutta kun itselläni on historiaa kohtuullisen eksaktin tieteenalan tutkijana,
niin tiedän jotain tieteellisestä metodista ja tiedän,
että on kokemusperäisesti hyvin epätodennäköistä,
että erilaiset itseoppineet insinöörit YouTubessa olisivat oikeassa
ja koko maailman tiedeyhteisö väärässä.
Ja tältä pohjalta lähden siitä, että vaikka ilmastonmuutosteoria
tai teoria ihmisen aiheuttamasta ilmastonmuutoksesta ehkä ei
välttämättä ole täysin synkassa havaittavan todellisuuden kanssa,
niin intuitio ei tässä ole ehkä se kaikkein paras ohjenuora kuitenkaan,
koska todellisuus ei aina ole, se ei aina noudata intuitiota.
Todellisuus ei ole aina sitä, mitä intuitio olettaisi sen olevan.
Mutta sen sijaan me ollaan pyritty löytämään sellainen lähestymiskulma ilmastonmuutokseen,
jossa meidän ei tarvitse ottaa kantaa ilmastonmuutosteorian omiin meriitteihin
vaan me voimme lähteä siitä, että päästöjen vähentäminen
ja ympäristöystävällinen elämäntapa ja ekologiset tuotantotavat
ovat joka tapauksessa kaikkien intressissä täysin riippumatta siitä,
mikä on ihmisen rooli ilmaston lämpenemisessä.
Mutta niin kuin äsken sanoin, tämä ei oikein tahdo riittää
niille kaikkein oikeaoppisimmille ilmastonmuutoksen advokaateille,
jotka vaativat tunnustuksellista uskoa ihmisen aiheuttamaan ilmastonmuutokseen.
Onhan siitä voimakasta ja sanoisin, että kyllähän tämä on varmasti
viimeisen viiden vuoden aikana noussut voimakkaammaksi erimielisyydeksi,
joka toisaalta johtuu siitä myönteisestä syystä,
että viimeisen viiden vuoden aikana tämä on tullut paljon vakavastiotettavammaksi asiaksi.
Jos mä kymmenen vuotta sitten puhuin ilmastoasioista tai vielä kuusi vuotta sitten,
kun mun mainoksessa oli, että irti kivihiilestä 2025 mennessä,
niin se oli useimmille ihmisille semmonen kuriositeetti,
tavallaan joku tunneilmaisu siihen, mutta ei se ollut oleellinen.
Mutta sitten tästä on tullut tällainen vakavasti otettava, toisille uhka ja toisille mahdollisuus.
Koska tästä on tullut kovaa agendaa tästä ilmastopolitiikasta, ja sehän on sinänsä tietysti
myönteinen ja tärkeä ja välttämätön asia, että siitä on tullut.
Mutta samalla siitä on tullut paljon rajummin jakava teema.
Mä luulen, että jo kaksi vuotta sitten eduskuntavaalien alla tapahtui semmoinen käänne,
että loppujen lopuksi se kuumin, miten mä sanoisin, pelon ja vihaisuuden polttoaine
ei ollut itse asiassa maahanmuutto enää siinä vaalien loppumetreillä,
vaan se oli nimenomaan ilmastokysymys.
Ja miksi sitä nyt kutsuu eri osapuolet.
Mutta tällainen ilmastovouhkaaminen, jos nyt kansanomaisesti sanoisi,
nousi monen kansalaisen pelkosektorille vahvaksi,
myös äänestyskäyttäytymiseen vaikuttavaksi asiaksi,
että haettiin sen perusteella tapaa, että miten kannattaa äänestää.
Ja sitä ei samassa määrässä ole missään muissa eduskuntavaaleissa Suomessa ollut.
Siitä on tullut myöskin valitettavasti jakavampi teema kuin koskaan aikaisemmin.
Se on kyllä totta.
Minä ehkä itse tällaisena ikuisena synteesi-ihmisenä toivon, että tässä on
vähän sellaisesta kysymys, että on teesi ja antiteesi ja sitten löytyy se järkevä synteesi.
Vähän kuin on 150 vuodessa käynyt raa’an alkukapitalismin
ja sosialismin välisessä tanssissa.
Mä uskon, että kukaan meistä halua sellaista 200 vuoden takaista raakaa kapitalismia,
jossa ei ollut mitään pelisääntöjä ja käytännössä täysin kouluttamaton työvoima oli täysin riistettyä.
Ja toisaalta sen vastapainoksi kehittyi sosialismi antiteesinä,
ja se johti kanssa merkittäviin hyvinvointitappioihin, noin tylsästi sanottuna.
Ja sitten pitkälti Euroopassa pystyttiin, mistä tämä alun perin alkoikin tämä hässäkkä,
pystyttiin kehittämään synteesi eli jonkinlainen hyvinvointiyhteiskunta,
joka tasapainottaa, käyttää kummastakin parhaita puolia.
Vähän samalla tavalla, että jos tässä ilmastossa ei toivottavasti 150 vuotta kestä
synteesin kehittämisessä vaan toivottavasti olemme jo kovasti astumassa synteesiin.
Mutta samalla loiskuu tämä vastakkainasettelu tässä vielä vahvana.
Todellisuus on varmasti lähempänä sitä,
että suurin osa ihmisistä on suurimmilta osin ainakin samaa mieltä siitä suunnasta,
mikä meidän pitää ottaa ja miten sinne päästään.
Mutta se on tietysti ihan tietoinen keino siltä joukolta, mikä ei ole samaa mieltä,
tuoda semmoinen olo ihmisille, että tämä on tosi repivä kysymys
ja kaikki on täällä ihan hajallaan, vaikka niin ei todellisuudessa olekaan.
Mä oon huomannut monesti näissä vaalikeskusteluissa ja poliittisissa väittelyissä,
että hyveelliseltä ihmiseltä vaaditaan enemmän kuin ekologista elämäntapaa ja sitä,
että hän arkipäivän toimissaan pyrkii suosimaan ympäristöystävällisiä
ja ilmastoystävällisiä vaihtoehtoja.
Tämä ei riitä, vaan hänen pitää lisäksi vakuuttaa,
että hän uskoo täydestä sydämestään ilmastonmuutokseen.
Ja tässä kohdassa aina hälytyskellot hiukan kilkattaa,
että onko tässä kyse ennen kaikkea ihmisten halusta posteerata?
Onko tässä kyse siitä, että ihmiset haluavat omalla tietoisuudellaan
asettaa itsensä korkeammalle kuin suuri massa, joka ei tiedosta samalla tavalla.
Vahva tapa mobilisoida ihmisiä poliittisesti on luoda fiilis,
että me ollaan jotain noita vastaan
ja noi on jotain eri tyyppejä kuin me.
Ja luomalla tämmöisen moraalisen paremmuuden kehän,
niin se on vahva identiteetin lähde.
Ihmiset hakee tämmöistä heroismia,
että me sankarit tässä porukassa, jotka kannatamme tätä porukkaa ja näitä arvoja,
niin olemme parempia kuin muut,
vaikka emme sitä itsellemme näin sanokaan.
Se sankaruuden haku tapahtuu alitajuisesti.
Ja sitten toisaalta just se tietoinen myöskin pelästymisen lietsonta,
että on toinen porukka, jonka kannattaa kärjistää sitä toisen viestiä,
että nyt kuulkaas nuo on tulossa hakemaan teiltä autot pihasta,
jos ette äänestä minua.
Niin jälleen saadaan tämmönen kahtiajako ja vihollisaspekti aikaisesti
Meillä on vähän sellainen ongelma,
että oikeisto ei halua kuullakaan mistään taloudellisen toiminnan rajoittamisesta
ja vasemmisto ei halua kuullakaan mistään olemassa olevien etujen leikkauksesta.
Ja tässä kiistassa kyllä satun itse tuonne vasemmiston puolelle,
koska jos me ei saada tätä järjestelmää kuntoon,
niin mukavampaa sentään nyt suuremmalle osalle,
että mennään sitten kuilun reunan yli semmoisilla palveluilla, mistä on enemmistöllekin iloa.
Koska sinne me mennään joka tapauksessa,
sitten jos me ei saada tätä toimeliaisuutta jossain kohdassa rajoitettua.
Tietysti tavoitteena pitäisi olla sellainen kasvuagnostinen ajattelu,
missä vaikkapa talouskasvu on sellaista, että ihan kiva, jos sitä tulee,
silloin kun tehdään oikeita asioita, hyviä asioita, sellaisia, jotka parantaa ihmisten elämänlaatua.
Jos sitä taas ei tule, senkin pitäisi olla ihan OK.
Ehkä tässä on taustalla esimerkiksi semmoisia, että liikaa yhdistetään vaikkapa hyvinvoinnin kasvu talouskasvuun.
Muun muassa siitä syystä, että monesti hyvinvointia mitataan sillä lailla,
että miten paljon ihmisillä on varaa maksaa asioista.
Täällä on vähän kaikenlaisia tämmöisiä ongelmia, mutta ei tämä ole sellainen ongelma, että tämä ratkeaisi vain sillä,
että tehdään joku toisenlainen mittari ja ruvetaan sitä käyttämään.
Kyllä tämä on syvempi ongelma.
Kyllä meillä jonkun verran on Suomessa erimielisyyttä,
kuitenkin 70 prosenttia suomalaisista on sitä mieltä,
että Suomen kannattaa olla ilmastoasioissa edelläkävijä,
vaikka muut maat ei tekisikään niin paljon.
Mutta kyllä meillä on se muutama kymmenen prosenttia, jotka ovat sitä mieltä,
että Suomi on jo tehnyt tarpeeksi.
Sitten mennään aina sen taakse, että meillä on maailman puhtain teollisuus tai
meillä on maailman puhtain ruoantuotanto.
Mutta se on hyvin ikävää, kun hyvin moni muukin maailmassa sanoo,
että kaikki on puhtainta ja tehokkainta, että se välttämättä pidä paikkaansa.
Meidän pitäisi avoimesti puhua näistä asioista ja käyttää siihen dialogiin aikaa.
Jos me ei keskustella ihmisten kanssa, jos me saada heitä ymmärtämään,
ei me saada sitä viimeistä kahta-kolmeakymmentä prosenttia mukaan.
Mä mietin sitä myöskin, että paljon ollaan puhuttu siitä,
miten kommunikoidaan, miten saadaan ihmiset mukaan.
Mutta sitten mulle tuli jossain vaiheessa se mieleen,
että mä puhun tässä arvoista ja siitä, että pitää miettiä,
mikä elämässä on tärkeää ja mikä tuo sitä onnellisuutta,
niin tämähän kuitenkin on aika semmoinen hyvinvoivien ihmisten etuoikeus.
Jos olisi siinä asemassa, että pitäisi miettiä,
että ei ole töitä, mistä löytää töitä ja miten saa lapsille ruokaa
tai voiko lapset harrastaa,
niin välttämättä silloin ei olisi voimavaroja käydä tällästä keskustelua.